3300
28
F
Tysk
-
-
-
-

Språksituasjonen i hjemlandet mitt

Språklandskapet i Storbritannia er et av de
rikeste i Europa. Det er lett å se når en utlending
kommer til besøk i Storbritannia: de fleste
klarer ikke å forstå folk til tross for at de har
lært engelsk på skolen. Det finnes faktisk en
stor del av befolkningen som ikke snakker 
‘dronningens engelsk’. I stedet finnes det fire
språk, sterke dialekter og mangfoldige nyanser i 
uttalen. Den første delen presenterer de historiske
årsakene for språksituasjonen og den
andre diskuterer betydningen av språk for
identitetene i Storbritannia, særlig i Skottland.

Storbritannia er utgjort av England, Skottland, 
Wales og Nord-Irland. I hver del finnes en
blanding av engelskspråklige og de som i
tillegg snakker enten irsk, velsk eller skotsk.
Irsk og skotsk kommer fra et keltisk språk
som kalles ‘gaelic’. Alle fire er
undervisningsspråk i de ulike delene av landet. 
Vanligvis snakker alle engelsk som morsmål (med
få unntak) og flere språk er tilbudt i byene med
mange migranter fra de andre språkgruppene.
I tillegg brukes de andre tre språkene i de
tilsvarende regionalparlamentene og administrasjonene.

Storbritannia er en sammenslått mellom fire 
nasjoner som alle kunne ta vare på deres egne 
språk i flere århundrer. Mens de fleste adelige
og overklassen snakket engelsk og bodde i
England, fikk folk i de andre delene lov til 
å snakke og skrive (hvis de kunne) på sitt eget 
språk når det gjaldt lokale forretninger.
Engelsk utsatte de andre språkene i sakene
som var landsomfattende. Det førte til at de 
fleste begynte å snakke og lære seg engelsk i
tillegg til for eksempel skotsk eller irsk. De 
andre språkene ble svekket og de nesten forsvant
på den tiden. Heldigvis satte noen stor pris på
tospråklighet og bevarte språkene.
På 1990-tallet ble regionalparlementene
etablert og fikk ansvar for utdanning, språk 
og kultur. Særlig i Skottland legger den
nåværende skotske regjeringen vekt på 
at de unge skal lære på en tospråklig måte.
Likevel er det færre som flytende snakker et av de
andre språkene i tillegg til engelsk. Det kommer til 
å forandre seg kanskje i den neste generasjonen.

Når det gjelder dialektene finnes det nesten så mange
som kommuner i Storbritannia. Forskjellene
i språk og uttale mellom en gutt fra London og en
fra Belfast er store. Det kan hende at de ikke
får forstå hverandre. Dialektene er tett 
knyttet til stedene folk har vokst opp i.
Identiteten formes stort sett på grunn av
språk. Det er ikke vanlig å miste dialekten 
sin når man flytter fra et sted. Selvfølgelig prøver
noen å utvanne dialekten slik at andre skal
forstå hva de sier. Det skyldes også sosiale
forskjeller som skal skjules fordi de fleste er
flinke til å peke på hvor man kommer fra på grunn 
av dialekten. I Skottland og Nord-Irland kan
bydelen eller bygda presiseres. De fleste
er derimot stolte av dialekten deres.

I Skottland er nasjonalistene opptatt av å skape 
et nytt språk som kalles ‘scots’. Som en
blanding av skotske dialekter kan det sammenlignes
med språkutviklingen i Norge, særlig
nynorsk. De skotske som bor ved grensen og 
på øyene kritiserer den skotske regjeringen for
å være diskriminerende mot dem som har aldri
snakket en av de dialektene som ble brukt for å danne
‘scots’. De vil ikke at det blir undervist i Skottland.

Sammenlignet med Norge er det færre som
snakker dialekt i det offentlige livet. På tv, for 
eksempel, finnes et en ‘kvoteskotsk’ men
ikke mer. Mens det har forbedret seg litt
i de regionale sendingene, fortsetter særlig
engelske dialekter å dominere landsomfattende
medier. Det tar tid til å 
forandre seg og de kommende generasjonene
kan muligens bidra til mer språkrike
medier.

Samfunnet i Storbritannia har forandret
seg i det siste århundret slik at folk ble
stoltere av dialektene og kunne ta bedre
vare på de ulike språkene. Mens det er ikke
ennå likt Norge, det kan hende
at dialektene slippes inn i det offentlige, britiske 
livet. I hvert fall er folk i Storbritannia 
bevisst om språkforskjellene og legger
vekt på at det fortsetter å være slik.